:הובא על-ידי אני
"בראשית"
סוטיגו קויאטה
:תסריט ובימוי קלוד נורידסני ומארי פרנו
מוזיקה מקורית: ברונו קוליי
לחיות זה לטוות סיפור"
,מהתחלה, שאנחנו לא זוכרים"
,עד סוף" ".שאנחנו לא יודעים עליו כלום
.לכל הסיפורים יש התחלה
התחלת הסיפור .שלי אבודה באי ודאות
,כמוכם, כמו כולנו
.איבדתי לעד את זיכרון הולדתי
האם נולדתי ביום ?שאמי הביאה אותי לעולם
?או בליל האהבה של הוריי
ולפני אותו רגע, איפה היה החומר
?שיום אחד יהפוך להיות אני
,לאן התפזרה
אותה גלקסיה של המון מיליארדי האטומים
?שיהפכו להיות אני
,לכיוון איזה צמח
,איזה סלע
איזו חיה, או פנים הם נדדו
?לפני שהגיעו אליי
,ועוד לפני שהחיים הופיעו
עוד לפני שכדור ,הארץ נוצר מאבק קוסמי
?איפה הם היו
?איפה היו אותן פיסות פאזל
כבר היה משהו
,ממה שיום אחד יהיה אני
,במקור כל המקורות
?כשהיקום הופיע מתוך החלל הריק
ההיסטוריה שלי .זהה להיסטוריית היקום
,בראשית כל ההתחלות
,במקור כל המקורות
.לא היה כלום
,"אני לא יכול להגיד "אז
.כי זמן לא היה קיים
,"אני לא יכול להגיד "בארץ ההיא
.כי חלל לא היה קיים
,הכל היה כלום
,חושך
...שחור יותר
.מלילה ללא אור ירח
,דומם יותר מן הקבר
.ריק יותר משממת המדבר
לפתע, הוליד הריק
.ביצה קטנטנה של אנרגיה וחומר
.זו הייתה הולדת החלל והזמן
היקום הפעוט התפשט ,במהירות גדולה
.הוא התנפח כמו דלעת ענקית
בהתחלה היה הבצק של היקום
.חלק ורגיל
,ואז הופיעו הגושים הראשונים
.עננים של גז שהפכו לגלקסיות
.בתוך אותן גלקסיות נוצרו כוכבים
קדירות לוהטות שבתוכן נוצרו
.כל האטומים מהם מורכב עולמנו
זרעי החומר הזעירים הללו
.התפזרו כמו אבק ברוח
.ונזרעו ברחבי החלל
,האטומים מהם ייווצרו עננים, הרים
,פרפרים, נמרים
.פרחים ואנחנו
.ואחרים, רבים מכדי לבטא
,בפינת היקום
,כמו טיפת חלב בחשכת החלל
:התגבש שביל החלב
.בית גידול למאה מיליארד כוכבים
בפרבר מרוחק של הגל קסיה הזו
.נולד כדור הארץ שלנו
הוא גדל משאריות הפירורים
.שהשאיר כוכב חדש לגמרי, השמש
כדור הארץ הצעיר בער
.כמו כלי שרק יצא מהתנור
,בראשית
.כדור הארץ לא היה כדור הארץ
.הוא היה כולו אש
.הוא היה כוכב האש
עכשיו התקרר הסלע המותך
,והאדים מהשמיים ירדו כגשם
.הציפו את הארץ ויצרו את הימים
.הגשם ירד במשך אלפי שנים
.כוכב האש הפך להיות כוכב הים
אבל כל המים שמילאו את האוקיינוס
והעלו נהרות ששטפו ,את הארץ שהעלתה עשן
.לא היו בעלי גוף כמו האחרים
,הם היו תהו ובהו חסר צורה
.המסוגל לעטות כל צורה
,זה היה החיבור האוניברסלי
,הרוטב שאפשר לערבב בתוכו הכל
.שמזמין כל מיני צירופים
,הודות לתבשיל הזה
החומר בכדור הארץ .יצא לדרכו החדשנית
בכורי היתוך קטנים ,שהתחממו בשמש
,מלאים במים ומלחים
,נוצר מין מרק חם
.המרק הקדמון
החומר ניסה להתקיים באופן חדש
:שעומד בפני כוחו ההרסני של הזמן
בועות קטנטנות אטומות ועצמאיות
,יצרו את מושג הפנים והחוץ
,כמו כל כך הרבה עולמות הרמטיים
.קטנות יותר מגרגרי חול
.אלה הילדים הראשונים של החיים
,אם תוסיפו טיפת חלב למים
לרגע תראו שהופיעו צורות סדירות
.שנראות חיות
.אבל אלה אינם חיים
הצורות נפרדות בהדרגה
.ותהו ובהו משתלט
.גם העשן יכול ליצור צורות
.הן נעלמות במהירות בה נוצרו
.החיים הם צורה ששורדת
.צורה שנלחמת בזמן
צורה שממשיכה למרות החוק האוניברסלי
שדוחף את כל הדברים המסודרים
.לכיוון אי-סדר ותהו ובהו
:ומוזר מזה
הם צורה שלא משתנה
בעוד החומר ממנו היא עשויה
.מתחדש כל הזמן
,הפה שלי
,הלשון שלי ,השפתיים שמדברות אליכם עכשיו
חידשו את .תאיהם ללא הרף מאז החלו חיי
,כל שעה בכל יום מיליארדי תאים מתים
.ומתחלפים בתוף גופי
,אבל אני עדיין אני
כמו שנהר נשאר נהר
למרות שכל יום .זורמים בו מים חדשים
.אנחנו לא ישויות של חומר
.אנחנו צורות שנשטפות על ידי חומר
נהרות חיים
.שמתפתלים דרך הזמן
החיים הם מערבולת
שממשיכה את התנועה של עצמה
.שוב ושוב
לחיים היה את האוקיינוס כולו לעצמם
ובמשך 3 מיליארד שנים .הם הסתפקו בו
אבל בעיני הכבשה הדשא תמיד ירוק יותר
,בצד השני של הגדר
ומעבר לחופים התפרש
.העולם הבתולי של שפע האדמה
לכן גילו הדגים חיבה
.לגן העדן הארצי
.וכך הת פתחו חיות עם רגליים
כדור הארץ התמלא ביצורים
ומיליוני טפרים, ציפורניים ופרסות
.צעדו על אדמת היבשות
במים, אתה רוקד בקלילות
.בתוך נוזל שמכיל אותך ונושא אותך
להעז לעלות ליבשה
.זה לשנות עולמות
.הריקוד נגמר, הגיע הזמן לצעוד
.וכוח המשיכה אינו סלחני
.לגוף יש משקל כבד. כבד מאוד
,הרגליים, עם שלדי העצם שלהן
.תומכות בו כמו עמודים חיים
העולם הוא מבוך עצום
.מלא מסתורין וסכנות
אבודים במרחבים, כל היצורים החיים
בונים סביב עצמם .מחסומים בלתי נראים
,בתוך מעגל הקסמים הזה
,בחלל המוכר ,בו הם מכירים כל פינה
.הם מרגישים מוגנים
,אם יצור לא מוכר חוצה את הגבול
.מגיע זמן הקרב
החיים התחילו עדינים כמו קצף
,ועכשיו הם שוצפים על פני יבשות
.כמו חלב שגולש מתוך סיר
.אחת ועוד אחת... שווה שלוש
.לחיים יש דרך מוזרה לספור
,ככה הם השריצו המונים
.הולידו מספר רב
אבל ל פני .שיש שלוש צריך אחד ואחד
כמו שני מגנטים נמשכים איי הקצף האלה
.ומתמזגים זה בזה
,וכך
.נולדה האהבה
.כולנו נולדים מאהבה
נולדים בעקבות החוק במשחק החיים
הקובע שצריך שניים .כדי ליצור שלישי
בכל אחד מאיתנו יש רק חצי
.ממה שצריך כדי ליצור אחר
יש רק דרך :אחת להתקרב לחצי השני
.ל פתות אותו
,פיתוי הוא כוח שפוע לממרחק
.כמו המשיכה בין שני גופים
:זו קריאה
,כובשת
.עקשנית
,תשוקה, תשוקה יקרה ?את באמת נחוצה
מעולם לא סבלה .יפיפייה מחזר חסר סבלנות
באהבה, הדרך הקצרה ביותר
.היא תמיד המפותלת מכולן
,כשאוהבים נפגשים
.הם חוגגים את המפגש בריקוד
,כשאוהבים מסכימים ,הם מתחבקים צמוד
.כמו שהעשן משולב באש
אם בנשף אוהבים
.יש מחזרים רבים, המריבות בפתח
...כשאוהבים מתאחדים
האהבה היא זו .שמשכה אותי מן הריק
.ואז היו לי שני חיים
.את הראשונים חייתי ברחם של אמי
.את האחרים חייתי בעולם הגדול
מהרגע שנוצרתי ועד לרגע הולדתי
.חייתי גרסה מרוכזת של הבריאה
.בהתחלה הייתי יצור ימי
מי השפיר החליפו את המים הקדמונים
.של ראשית העולם
,כשהייתי לא יותר גדול משעועית
.הייתי דומה מאוד לחיות
,בגיל שבו גופינו נוצרים ומתעצבים
.כולנו דומים מאוד זה לזה
כי אנחנו כמו פלגי מים שנובעים
.מאותו מקור
,כמו העורקים של אותו עלה
.הענפים של אותו עץ
,אנחנו חברים באותו שבט
.שבט החיים הגדול
וכך הייתי קצת דג וקצת צפרדע
.כשעוד הייתי ברחם של אמי
עם זימים בגרוני
,וסנפירים בצדדיי
שוחה בין שני ימים
.באקווריום העגול והאלסטי שלי
,כל יצור חי בונה את עצמו ,תא אחר תא
,כמו כפר גדול
,עם הרחובות והשכונות שלו
.בעוד תופי ליבו מכים
הוורידים עוקבים אחר צורות הגוף
.כמו הנהרות על פני הארץ
החומר נע לכיוון התהו ובהו
.כמו שהנהר זורם לים
אנחנו, החיים, כמו סירות קאנו
.שנלחמות בזרמי הזמן
.אנחנו מרמים עם הזמן
,והזמן מכיר רק דרך אחת
,יורד במורד שיפוע אחד בלבד
.זה המוביל לקלון
אנחנו משמרים את דרך חיינו
.על ידי הרס יצורים חיים אחרים
הקיום שלנו הוא .תמיד תוצאה של ביזה
.כי החיים קניבליים
.חיים טורפים חיים
.כל מה שמתחיל חייב להיגמר
?אחרת, מה הטעם בזמן
.ואף אחד מעולם לא סתר את הזמן
מי ראה אי פעם ?נהר שחוזר למקום מוצאו
?או אפרוח שחוזר לביצה
הלהבות תמיד מאבדות .בסוף תיאבון וגוועות
ההר הנישא בסוף תמיד .משתטח כמו מישור
,והחיים
.הם יוצאים נגד גרעין הזמן
הם מופיעים, גדלים ופורחים בעולם
.בו הכל רץ לכיוון אי סדר גדול יותר
הם בורחים מהשקט והשלווה .של חסרי החיים
ומתקדמים כמו לוליין
,על חבל גבוה
.ותמיד דוחים את יום הדין
אבל לא נוכל לחמוק עד אין קץ
.מחיצי הזמן
.זה אסור
יום אחד גופי יוותר על המאבק
ויחזיר לעולם את .החומר ממנו אני עשוי
הגלקסיה הזאת של מיליארדי האטומים
,שהייתה פעם אני ,תמות כמו שמתים כוכבים
.תוך זריעת החומר לחלל
,האטומים האלה שבאו לרקוד בתוכי
.ירקדו במקום אחר
...אחת, שתיים, שלוש
.הנה הם הלכו
,הם יעברו לכנפי פרפר
,לגזע עץ
...לפלומת ענן
.או לשערת פרעוש
,ואני אשאיר פה את שירי
כדי שאחרים יוכלו .לשיר אותו בדרכם
''בראשית''
:הובא על-ידי אני